Cu 30 de milioane de ani în urmă,
Africa tropicală era acoperită de jungle dese.
Dar acum nu mai e...
Aici în Africa de Est,
toate pădurile au dispărut demult,
în primă scenă e un peisaj modificat
pentru desfăşurarea celei mai memorabile poveşti a faunei de pe continent.
Şi ea a început în pădure.
Cimpanzeii sunt perfect adaptaţi pentru viaţa arboricolă.
Ei îşi adună aproape toată mâncarea din coronamentul copacilor.
Dar aceşti cimpanzei trăiesc în Cheile Kyambura din Uganda,
şi uneori, se vor angrena într-o călătorie neobişnuită.
Căminul lor este o fâşie îngustă de pădure,
înconjurată de vaste savane deschise...
...câmpii acoperite kilometru cu kilometru, de o iarbă foarte bogată.
A trăi la graniţa dintre pădure şi savană
va însemna că uneori, cimpanzeii se vor aventura
în acest nou şi atrăgător habitat, în căutarea hranei.
Dar ei nu se simt prea confortabil în aceste zone pline de iarbă,
aşa că-şi caută hrana doar pentru vreo câteva ore,
până când la un moment dat, se vor reîntoarce sub acoperământul pădurii.
Totuşi, pentru nenumărate alte specii,
acest nou habitat, al marilor câmpii est-africane,
a devenit fundamental pentru supravieţuirea lor.
Dar cum de s-a modificat atât de dramatic, această parte a Africii?
Cu 30 de milioane de ani în urmă, pe când jungla mai învăluia continentul,
o imensă pană de lavă incandescentă,
de sub platoul Est-African, a fost împinsă către suprafaţă.
Sub acţiunea acestor presiuni, scoarţa pământească s-a crăpat
creând Marele Rift African.
De-a lungul riftului au erupt mari vulcani,
şi au declanşat un lanţ de evenimente
care au modificat pentru totdeauna aspectul acestui relief.
Ol Doinyo Lengai este un vulcan încă activ.
Numele său Masai înseamnă "Muntele Zeilor".
Ultima sa erupţie a acoperit câmpiile de dedesubt cu un strat gros de cenuşă.
Cenuşa are un efect profund asupra vegetaţiei înconjurătoare.
Când se răceşte, este mai tare decât cimentul.
Se solidifică într-atât, încât rădăcinile arborilor se luptă din greu, să crească pe dedesubt.
În zona Marelui Rift est-african limbi imense de pământ
au fost acoperite de această cenuşă vulcanică rezistentă la creşterea copacilor...
...întinzându-se din partea de est a Tanzaniei până în nordul Kenyei,
şi de-a lungul braţului scurt al Riftului vestic,
până în fundul văii Riftului din Uganda.
Formarea văii Riftului nu a dus doar la apariţia unor vulcani proeminenţi,
ci încreţind şi scoarţa, a forţat înălţarea unui lanţ de munţi precum aceştia:
măreţii Ruwenzori.
Ei se ridică la aproape 5000 de metri înălţime,
şi precum restul înălţimilor muntoase ale Riftului,
ei au un efect colosal asupra vremii locale
şi implicit, asupra vegetaţiei înconjurătoare.
Ceaţa şi norii se rostogolesc peste junglele umede din bazinul Congo
aflate chiar la vest de Ruwenzori.
Aerul cald şi umed se îndreaptă către munte,
unde pe măsură ce se înalţă, se răceşte,
astfel că marea majoritate a precipitaţiilor cade pe versanţii săi,
şi doar prea puţin din ele, mai ajunge peste câmpiile din est.
Această combinaţie unică a Riftului,
restrângerea ariei ploilor şi prezenţa cenuşei vulcanice,
este cea care întreţine pădurile de la poalele munţilor.
Pe locul lăsat în urmă, se dă acum o bătălie.
Doi colonizatori foarte hotărâţi
se luptă pentru a-şi consfinţi dreptul de a-şi înfige rădăcinile pe câmpii...
Unul dintre competitori este mai degrabă mic şi modest:
iarba...
...iar oponentul, singurul arbore capabil să-şi menţină locul în savane...
...copacul ghimpos al Africii: acacia.
El poate subzista aici, datorită rădăcinilor sale superficiale
capabile să extragă orice umezeală din solul de deasupra stratului de cenuşă...
...şi micilor sale frunze, care reduc pierderile hidrice prin evaporare.
Succesul său este atât de mare, încât poate creşte până la şase metri înălţime.
Dar trebuie să facă faţă unor prădători.
Micile frunze ale copacului acacia sunt suficient de nutritive
pentru a hrăni cea mai înaltă antilopă din lume...
...suficient de semeaţă pentru a exploata o nişă ecologică, la care nimeni altul nu poate ajunge.
Dar coroana acestui arbore, nu este atacată doar de sus în jos,
ci şi dinspre rădăcină spre vârf.
Antilopa gerenuk are un schelet care s-a adaptat astfel încât
să-i permită să-şi petreacă toată ziua stând pe picioarele din spate.
Dar înălţimea nu este singurul element esenţial
contracarării mijloacelor de auto-apărare ale acestui copac.
Dik-dik este una dintre cele mai scunde antilope africane.
Nu va putea ajunge la înălţimea coronamentului,
iar în apropierea solului, spinii de acacia ating dimensiuni de-a dreptul înfricoşătoare.
Dar capul micuţ al antilopei dik-dik
este perfect adaptat să se strecoare printre ţepuşele acestuia,
astfel încât arborele de acacia este atacat din toate părţile.
Acacia nu poate decât să reziste impactului unor asemenea rozătoare,
dar există şi unele de mare tonaj, cărora nu le ajunge doar de o simplă gustare.
Lăstarii de acacia sunt pur şi simplu anihilaţi
de cel mai mare vegetarian al lumii.
Dar nici copacii maturi nu sunt într-o mai mare siguranţă.
Trompa elefantului este suficient de sensibilă pentru a alege câte o singură frunză...
...dar totodată, şi îndeajuns de puternică cât să poată rupe crăci întregi.
Combinaţia dintre colţi şi trompă acţionează ca o pârghie asupra lemnului greu...
..iar corpul de trei tone are efectiv rolul unui buldozer.
Un singur elefant african poate face una cu pământul, câte un copac pe zi.
Iar în savanele Riftului turmele numără peste 150.000...
...fiind capabile de eradicarea tuturor pădurilor de acacia.
Remodelarea peisajului la o asemenea scară,
joacă un rol important în favorizarea celuilalt competitor,
iarba...
Iar iarba formează peste 50% din dieta unui elefant,
aşa că este interesul lor să facă curăţenie printre copaci
şi să menţină spaţiul liber pentru creşterea ierbii.
Spre deosebire de alte plante, iarba creşte mai degrabă
din propriile-i rădăcini, decât dintr-o tulpină.
Aceasta-i conferă o uluitoare putere de regenerare.
Ceea ce înseamnă că poate fi aproape tot timpul secerată,
o sursă de hrană practic nelimitată.
Această plantă indestructibilă
şi-a adjudecat astfel, toate câmpiile văii Riftului.
Ea susţine cea mai extinsă biodiversitate
a celor mai mari rumegătoare din lume.
Dar există şi un revers.
Iarba este greu de digerat,
aşa că rumegătoarele trebuie s-o consume într-o imensă cantitate.
Aceasta înseamnă intestine lungi, iar acestea cer un corp mare.
O dietă bazată pe iarbă, înseamnă a paşte 16 ore pe zi,
ceea ce nu lasă prea mult timp pentru alte treburi importante.
Acesta este kob-ul ugandez,
una dintre cele mai răspândite antilope din vestul Văii Riftului.
Ele îşi vor căuta cumva timpul necesar îndeplinirii unui ritual de împerechere... ...surprinzător de complex.
Masculul kob ocupă un mic teren consacrat împerecherii, numit arenă.
Este locul în care masculii se adună pentru a face paradă,
şi către care se îndreaptă femelele, pentru a-şi alege la rândul lor, perechea.
Fiecare mascul vrea să aibă cel mai bun loc.
Dar pentru a-l dobândi, ei trebuie să lupte.
Şi totul e pentru a impresiona doamnele,
care sunt deosebit de pretenţioase, când e vorba să aleagă partenerul potrivit.
Femelele au în vizor doar masculul cu cel mai bun sânge -
cel mai puternic, care deţine cea mai râvnită poziţie
drept în mijlocul arenei.
Femelele îşi aleg perechea,
apoi îi permit să le verifice "aroma" hormonală
pentru a-i confirma că este gata de împerechere.
O femelă intră în călduri la fiecare 20 de zile sau pe aproape,
dar este receptivă doar pentru câteva ore,
aşa nu prea au timp de flirt.
Sarcină îndeplinită. Schimbul de gene este complet.
Acum femela se poate relaxa sub protecţia învingătorului.
Există şi un motiv personal în spatele acestei alegeri.
Mijlocul arenei este de fapt, cel mai sigur punct,
căci gruparea atâtor antilope preocupate doar de împerechere,
atrage inevitabilii prădători ai acestora.
Leii adulţi vânează cel mai bine lucrând în grup,
dar această mamă solitară, e de una singură,
aşa că dobândirea hranei necesare familiei sale de trei puiandri,
este mult mai dificilă.
Antilopele Kob sunt rapide, cu o vedere excelentă,
aşa că pe timp de zi, a prinde una, este extrem de dificil.
Dar pe măsură ce se înnoptează, avantajul trece de partea vânătorului.
Pentru leoaica-mamă, a vâna e o treabă serioasă...
...mult mai bine făcută fără ajutorul celor trei pui zgomotoşi.
Mama poartă o zgardă emiţătoare,
astfel ca savanţii să-i poată monitoriza deplasările,
dar aceasta nu o jenează în vânătorile sale.
În noaptea fără de lună, neagră ca smoala,
atât antilopele, cât şi leoaica, sunt constrânse la orbecăială.
Se pot mirosi reciproc, dar leoaica nu-şi poate stabili o ţintă,
atâta vreme cât nu scoate vreun sunet.
Aşa că atât cât kob-ul ugandez se stăpâneşte
în a face zgomot şi nu-şi dezvăluie poziţia, se află în siguranţă.
Între timp însă, puii de leu înfometaţi şi nerăbdători,
s-au băgat în bucluc.
Cei trei pui ar putea pare periculoşi, dar nu au decât zece luni,
şi nu vor învăţa să vâneze cum trebuie, decât pe la vreo doi ani.
N-au nicio şansă cu aceşti bivoli,
dar ocazia de a exersa hăituirea vântului,
este mult prea irezistibilă pentru a o rata.
Între timp, mama lor tocmai a dibăcit ceva.
Sapă la aproape un metru adâncime.
După un efort laborios, ea scoate la iveală un mic dejun infim -
aproape o îmbucătură.
Dar satisfacerea foamei proprii, nu e scopul său din această noapte.
Aceşti purceluşi de mistreţ au exact mărimea potrivită pentru leişorii săi,
ca să exerseze omorârea prăzii.
Ea scoate afară şase purcei şi-i păstrează pe toţi, pentru progenitura ei.
Cu cât puii învaţă mai repede să vâneze,
cu atât mai curând vor fi capabili să-şi ajute mama.
Ambuscarea nocturnă a prăzii este foarte eficientă,
dar pentru o felină, nu este singura cale de a-şi prinde hrana.
Gheparzii sunt cei mai rapizi alergători de pe planetă,
dar aici, viteza nu este utilă fără pândă şi furişare.
Va trebui să se camufleze, pentru a se strecura până la ţinta lui.
Având doar iarba drept ascunziş, nu se poate apropia suficient pentru un sprint,
iar aceste cornute sunt dintre cele mai rapide antilope Africane,
iar de la distanţa aceasta, la o cursă în linie dreaptă, el n-are nicio şansă.
Dar merită încă, să facă efortul de a înainta.
Dar din păcate pentru el, toate sunt într-o excelentă formă.
Un sprint complet este un efort enorm pentru un ghepard aflat în soarele torid.
Înainte de a mai încerca odată, pentru a se reface, el va avea nevoie de ceva timp.
Antilopele precum această specie topi se folosesc de iarba înaltă
pentru a-şi ascunde puii de prădători.
Dacă vor sta nemişcaţi, nu vor fi descoperiţi.
Dar ce se petrece dacă vrei să fii văzut?
Atunci iarba înaltă poate fi o pacoste.
Acest mascul al păsării-văduvă a pregătit un teren de dans, pentru a-şi cuceri femela.
Dar mai întâi, el trebuie să-i atragă atenţia.
Femelele, modest înveşmântate, s-au postat la înălţime.
Când una dă un ocol pentru o privire mai atentă...
..un mascul dă din el, tot ce poate.
Savanele Riftului se coc sub arzătorul soare African.
Iarba cea lungă devine foarte uscată,
ceea ce o face extrem de vulnerabilă
în faţa uneia dintre cele mai puternice forţe ale naturii...
...focul...
Mii de tone de iarbă uscată sunt numai bune pentru a alimenta un infern în vâlvătăi.
Dar flăcările pot prilejui şi ospeţe.
Migratorii lăstuni-de-mal şarjează trâmbele de fum pentru a profita
de minusculele insecte gonite de limbile de foc...
...un chilipir binevenit
pentru o pasăre abia sosită după o călătorie de 1.600 de kilometri, din Europa până-n Africa.
Arată a devastare...
Iarba a ars de-a binelea, la fel şi puieţii copacilor.
Dar pentru că iarba îşi stochează energia în subteran, în rădăcinile sale,
în doar câteva zile, noi mlădiţe mijesc prin cenuşa fertilă.
Iarba poate fi îndeajuns de dârză pentru a supravieţui până şi celui mai învăpăiat foc...
...dar aici există o forţă a naturii căreia nu-i poate rezista.
Este o creatură extraordinară,
şi iese la iveală doar noaptea.
Un hipopotam are o gură largă de o jumătate de metru,
alcătuită pentru a devora iarba
40 de kilograme la un singur tur nocturn.
Un mâncăcios agitat şi nervos, căruia îi place doar iarba mică,
pe care o retează cu buzele sale groase.
Hipopotamii parcurg kilometri, între apus şi răsărit,
în căutarea celor mai bune păşuni.
Dar există o limită în incursiunea lor,
ei vor trebui să se întoarcă înapoi şi să se cufunde în apă,
înainte de răsăritul soarelui.
Apele liniştite, de mică adâncime, le susţin flotaţia, în ciuda tonajului.
Acum ei se relaxează, dormitează, şi socializează confortabil.
Izvorul Mzima se află în Riftul de Est,
o sursă de apă filtrată de lava străveche a Văii Riftului, care nu seacă niciodată.
Un adevărat paradis pentru o mică populaţie de hipopotami,
care pasc savana pe o rază de 16 kilometri în jurul izvorului.
Dar acum, zona înconjurătoare se află în ghearele mortale ale secetei.
Fără ploaie, iarba a încetat să mai crească.
Precum toţi hipopotamii, turma de la Mzima este legată de iazul său,
astfel că ei nu pot să plece să-şi caute noi păşuni.
Dar nu va trece mult şi ei vor mânca tot ce se află în raza lor de acţiune,
provocând astfel, un dezastru.
Ei vor înfrunta soarele într-o disperată căutare a hranei, dar fără folos.
Slăbiţi, ei se îmbolnăvesc şi mor...
...dar nu înainte de a fi redus această savană, la o adâncitură plină de praf.
Solul vegetal s-a făcut mici fărâme...
...până şi rădăcinile ierburilor au fost distruse.
Această parte a Văii Marelui Rift va avea nevoie de mulţi ani ca să se regenereze.
În câmpiile din Valea Riftului, precipitaţiile sărace vor duce la secete extreme...
...dar pe munte va fi suficientă ploaie, cât să menţină vigoarea ierbii.
Nu se bucură toţi de ploaie.
Dar pentru kob-ul ugandez, este o bucurie să nu se mai simtă năpăstuit de foame şi sete.
Când norii de ploaie se revarsă peste munţii Riftului de Vest,
ei readuc şesurile la o adevărată explozie a vieţii.
Prevalenţa vânturilor aducătoare de ploaie, se deplasează conform unui ciclu nord-sud,
în susul şi josul continentului.
Sezoanele umede ce rezultă, revarsă averse torenţiale
dar nu peste tot odată.
Aceste potopuri răzleţe obligă anumite animale
să gonească mii de kilometri în căutarea ierbii proaspăt crescute.
Anual, aproape un milion de sălbăticiuni
urmează norii tunători mai ceva ca vânătorii de furtuni,
migrând din Serengeti până-n Masai Mara.
Şi în urma lor vine gazela Thomson ("Tommy").
Tommy este una dintre cele mai mici antilope existente în savanele Riftului.
Talia lor le face foarte vulnerabile la prădători.
Gheparzii aceştia le aşteaptă, de luni întregi.
Acum au în fine, ocazia să mănânce cât de mult pot.
Fiecare felină are un stil diferit de vânătoare,
dar camuflarea este întotdeauna de bază
dacă speră la o minimă şansă împotriva gazelei iute de picioare.
Ghepardul este foarte rapid,
dar "Tommy" îl poate fenta mult mai iute şi are o rezistenţă mai mare.
Orice cursă de vânătoare are doar 300 metri maximum,
dar aceste câteva secunde, decid soarta unei gazele Thomson.
Într-o vânătoare echitabilă,
şansa ghepardului de a-şi dobândi hrana, este de 50%,
Una dintre cele mai mari rate de succes dintre toate felinele mari africane.
O alunecare nefericită şi soarta gazelei este pecetluită.
Pentru ierbivorele savanei, a trăi aici, implică un anumit preţ.
Dar abundenţa acestor ţinuturi ierboase face ca riscul să merite,
iar recompensele sunt atât de tentante,
încât până şi primatele şi-au stabilit căminul aici.
Normal, primatele sunt locuitori ai pădurii.
A prospera în spaţiul deschis al câmpiilor, a fost un pas îndrăzneţ pentru ele.
Babuinul măsliniu este din puţinele maimuţe
care a făcut un succes din viaţa de savană.
La şes, siguranţa unui animal de talie mică, rezidă în număr.
Dar a convieţui într-un grup mare, necesită organizare.
Pentru a evita o gâlceavă permanentă,
babuinii şi-au dezvoltat o sofisticată ordine socială.
Puricatul regulat nu se efectuează doar din raţiuni igienice.
Contactul constant este importat pentru legăturile sociale.
Şi e o cale optimă de a-ţi face prieteni.
Masculii sunt suficient de rezistenţi ca să-şi poarte singuri de grijă, şi vin şi pleacă, după chef.
Dar mamele şi puii, trebuie să stea laolaltă.
Cei mici sunt foarte importanţi pentru stabilirea rangului şi a ordinii.
Prin acest pui, i se arată mamei sale, locul cuvenit.
Ea trebuie să stea şi să asiste la asprul tratament aplicat acestuia,
de către cea mai dominantă femelă
dacă doreşte să rămână în grup şi să beneficieze de siguranţa oferită.
Iar rangul ei inferior, înseamnă că nu are de ales, şi că va trebui să-şi tolereze opresoarea.
Chiar dacă inegalităţile societăţii babuinilor ar putea pare dure,
acest sistem complex de comunicare şi relaţii
este esenţial pentru supravieţuirea lor în savană.
Când se lasă întunericul,
babuinilor nu le mai sunt de folos simţurile lor ascuţite,
iar ei trebuie să se refugieze în copaci pentru a dormi,
în siguranţă faţă de prădătorii nocturni.
Comportamentul babuinilor ne permite întrezărirea
adaptărilor necesare oricărei primate, pentru a supravieţui în savană.
Poate că proprii noştri strămoşi antropoizi s-au confruntat cu spaţiile deschise ale câmpiilor într-un mod similar.
Dar mai există o altă primată în Valea Riftului
care ne poate spune mai multe, despre istoria noastră străveche.
În Pădurea Kibale din Uganda, cimpanzeii îşi aştern culcuşurile pentru a înnopta.
Ei îndoaie ramurile alcătuind un soi de cuib, pentru a-şi asigura un somn odihnitor,
exact cum trebuie să fi făcut şi strămoşii noştri comuni
cu peste un milion de ani în urmă.
Rudele noastre străvechi ce trăiau în junglele primitive din Africa
aveau în comun cu cimpanzeii actuali, aceleaşi creiere dezvoltate şi mâini îndemânatice.
Dar cam în acelaşi timp în care s-a format Valea Marelui Rift
iar pădurile au fost împinse deoparte, strămoşii noştri s-au deplasat
în savane, lăsându-i în urmă pe cimpanzeii înrudiţi cu ei.
Cimpanzeii sunt şi astăzi prea puţin adaptaţi pentru viaţa de savană.
Postura corpului lor este şi acum mult prea aplecată pentru a vedea peste iarba înaltă,
iar membrele lor, nu sunt construite pentru viteză
precum ale antilopelor care-i pot întrece pe predători.
Dar, precum oamenii de azi, strămoşii noştri păşeau vertical pe două picioare
iar mâinile, le erau libere să poate arme, să vâneze şi să se apere.
Mai multă carne în dietele noastre a însemnat o expansiunea creierelor noastre
iar societăţile noastre s-au dezvoltat devenind mult mai complexe şi mai puternice.
În timp, am devenit stăpânii savanei.
Datorăm succesul nostru extraordinar ca specie acestui loc -
leagănul umanităţii...
...din Valea Marelui Rift African.
ÎNĂUNTRUL MARELUI RIFT
A-i imortaliza pe cimpanzei în timpul somnului în pădurile din Parcul Naţional Kibale
a fost o serioasă încercare pentru echipa de filmare.
Trebuiau să se caţăre în uriaşii arbori tropicali,
şi aceasta, într-o beznă totală.
Dar mai întâi, trebuiau să-i găsească pe cimpanzei,
şi aceasta a însemnat să se înjuge, cale de kilometri prin junglă,
la căratul unui bagaj serios.
Iar odată ce i-au găsit, au trebuit să aştepte până s-a-ntunecat,
când cimpanzeii şi-au înjghebat culcuşurile.
Misiunea lor era să ascensioneze în coronament
şi să-i filmeze pe cimpanzei dormind - de sus.
PRIMA NOAPTE
Dar aceasta însemna a urca pe un întuneric beznă,
ceea ce a testat evident echipa.
Cimpanzeii îşi instalează culcuşurile oriunde, undeva între 4 şi 40 de metri deasupra solului,
şi niciodată de două ori în acelaşi loc.
Prima sarcină era să găsească un copac accesibil urcuşului,
fără să perturbe cimpanzeii în vreun fel.
La căderea întunericului,
pentru a "privi" prin frunziş, echipa s-a folosit de obiective de intensificare a imaginii.
Iar cuvântul final, îi aparţine expertului la căţărarea în copaci, Tim Fogg.
Nu-i prea grozav.
Noaptea aceasta, pe aici nu-s arbori care să ne poată oferi perspectiva dorită asupra culcuşurilor.
E chiar foarte frustrant,
pentru că ei se află acolo...
...sunt vreo şase sau şapte culcuşuri chiar deasupra noastră,
şi un pic mai încolo pe acea parte,
dar nu e nici un copac mare din care să le aruncăm o privire,
aşa că suntem înţepeniţi aici... ...fără a putea căţăra în această noapte.
Cred că vom lua cu ei, probabil, doar unele instantanee de la sol.
Nu pot vedea nimic. Pot să mă urc până acolo, sper să-mi folosească până la urmă.
Echipaţi pentru noapte, şi-au instalat aparatura pe jos, prin pădure.
Cameramanul Martin Dohrn a pus la punct un nou tip de cameră cu vedere nocturnă,
capabilă să filmeze fără nicio sursă artificială de lumină.
Se numeşte cameră de "filmat la lumina stelelor"
şi foloseşte un intensificator de imagine, ceea ce înseamnă că poate capta
comportamente animale unice, de obicei invizibile ochiului uman.
Uluitor, am reuşit să obţinem nişte cadre cu cimpanzeii dormind.
Nu e cine-ştie-ce instantaneu,
nici măcar unul remarcabil,
dar este probabil, prima dată
când a fost filmat vreodată vreun cimpanzeu dormind în culcuşul său din copac.
Este de fapt ca un soi de Big Brother, unul mult mai interesant...
Dar echipa nu e încântată să filmeze doar de la sol.
Încurajaţi de succesul lor terestru...
A DOUA NOAPTE
...noaptea următoare prinde echipa în urmărirea cimpanzeilor
către o locaţie mai adecvată ascensiunii.
E un copac mare, chiar acolo în spate.
Prin intermediul lui, am putea obţine exact perspectiva care ne trebuie.
Arborele imens din spatele aceluia.
- E un copac şi mai mare în spatele aceluia. - Mda, aşa cred.
Tim îşi lansează catapulta către o cracă, la mare înălţime, în coronament.
Bine. Cred că am obţinut ce voiam.
Cimpanzeii sunt hipersensibili noaptea,
şi nimeni nu poate anticipa cum vor reacţiona la o echipă de filmare, ce se leagănă deasupra lor.
A înălţa frânghiile în copac, este doar începutul procesului de ascensionare.
Le vom verifica stabilitatea,
şi deja mă-ngrozesc cum va fi când vom trage de ele...
Doi dintre noi vor atârna de frânghii pentru a vedea dacă ne vor ţine crăcile,
şi dacă se rup,
ei bine, habar n-am, va provoca un adevărat haos printre cimpanzei...
Va fi... Dar hai să-ncercăm!
Asigurarea de bază, nu pot urca până acolo fără să văd
dacă ramurile sunt suficient de rezistente să mă susţină, aşa că asta e.
Mulţumit că frânghiile sunt îndeajuns de solide,
Tim se îndreaptă către vârful copacului,
fără a avea vreo idee despre ce l-ar putea aştepta în frunzişul junglei.
Ei bine, n-a mers după cum plănuiam într-adevăr, pentru că, hmm...
M-am apucat să mă caţăr...
Cablurile lunecau foarte uşor, uluitor, şi apoi m-am apucat să ascensionez,
iar curând când am atins nişte frunze, m-am pomenit cu o mâncărime un pic cam ciudată...
Şi de când am atins doar un pic frunzişul, mă simţeam... plin de furnicături.
Eram acoperit de furnici extrem de mici care veniseră într-o misiune sinucigaşă.
Doar că nu voiau să mă mănânce de viu.
Şi am încercat să-mi continui ascensiunea,
aşa că am reuşit să mai înaintez un pic, iar ele continuau să mă năpădească.
Au început să-mi intre-n mâneci
şi apoi au ajuns în jurul mijlocului,
iar după aceea, au pătruns primprejurul gâtului.
Erau peste tot în jurul gâtului,
iar apoi s-au strecurat şi în casca de protecţie, aşa că la un moment dat,
a trebuit să-mi scot casca şi să încerc să le scutur de acolo.
Mici creaturi oribile!
Descurajat de furnicăturile de groază, Tim şi echipa s-au îndreptat iar către junglă
sperând la o căţărare cu mai mult noroc.
A TREIA NOAPTE
Este incredibil de aproape.
Sunt la aproape... şase metri poate, mai sus şi chiar în spatele meu.
Copacul pe care mi l-am pus în gând, este imediat în acea direcţie.
Ar trebui să ne ofere un cadru optim către el, în jos... în culcuşul său.
Acesta ar fi scopul nostru.
Am constatat că mă aflu exact pe un morman făcut de elefanţi.
Doar să-mi dau cu puţină alifie contra insectelor.
Îmi voi etanşa mânecile cu bandă adezivă,
pentru că voi căuta să ţin deoparte furnicile, dacă mai dau de unele şi de data aceasta.
Cu angrenajele de escaladare urnite din nou, Tim se înalţă să verifice perspectiva obţinută.
Martin se pregăteşte să imortalizeze totul de la sol,
iar cameramanul Nick Turner specializat în căţărări arboricole,
poate în fine, să ia drumul coronamentului.
Şi imediat dedesubtul lui, Martin trimite o încărcătură preţioasă:
Singura cameră HD de filmat la lumina stelelor din lume, se află în bagajul său...
...deci hai să nu stăm chiar sub ea, în cazul în care pică.
E o adevărată încurcătură de fire şi instrumente pe-aici, vreau să spun că ştim unde este precis fiecare,
dar fiecare element trebuie să fie corect legat, astfel că să nu scăpăm nimic.
Sunt tot felul de cabluri, benzi, frânghii şi carabiniere, mai peste tot.
Ne aflăm la aproape 15 metri de la sol
iar cimpanzeii se află la circa 10 până la 12 metri distanţă de noi, ceva mai jos.
Echipa e aproape de reuşită.
Dar chiar înainte de a reuşi să filmeze măcar un instantaneu...
Ce se petrece?
...paznicul înarmat a auzit ceva.
Se pare că ne-am pomenit cu nişte elefanţi care s-au apropiat de noi,
iar noi nu prea suntem siguri ce ar trebui să facem sau ce intenţii au ei.
Aşa că am lăsat luminile aprinse, ca elefanţii să ne poată vedea
şi să nu fie luaţi brusc prin surprindere.
Sunt aproape sigur că ei chiar vor căuta să stea departe de noi...
dar nu se ştie niciodată.
Elefanţii au o slabă vedere nocturnă.
Dacă se intersectează cu echipa noastră, se pot speria şi trece la atac.
Credem că ar putea fi elefanţi...
Ne-ar trebui un plan de rezervă.
Probabil că sunt mai degrabă curioşi, decât ameninţători, dar...
...nu sunt eu expertul în comportamentul elefanţilor.
Planul meu este trec repede dincolo de copac şi să mă ascund.
Eventual chiar...
să încerc să mă urc în el.
Probabil acolo sus.
Mă... tem că e maximum ce pot oferi.
Sunteţi probabil destul de în siguranţă, acolo sus.
Nu cred că vor fi capabili să doboare acest copac la pământ,
dar mă voi asigura că am reglat totul cum trebuie
pentru a înregistra înainte de a pleca, aşa că...
Îmi imaginez că aceşti cimpanzei nu vor prea fericiţi în compania elefanţilor
care dau astfel buzna prin jur.
Neavând nicăieri unde să se ascundă, echipa îşi vede de treabă
iar paznicul se întoarce cu noutăţi.
Acolo e un cimpanzeu.
E un cimpanzeu?!
Da. E aproape.
Eşti sigur?
Da, desigur.
Cimpanzeii îi joacă feste echipei, se pare.
Aşa că odată ce temerea generată de elefanţi a trecut,
pot trece la filmarea cimpanzeilor în propriile culcuşuri, sus în baldachinul junglei.
Camera lui Martin de filmat la lumina stelelor ne oferă o imaginate granulată, în alb-negru,
dar ne permite să vedem în toiul nopţii
şi să observăm cele mai intime momente ale faunei în sălbăticie.
Aceasta a arătat pentru dată
modul în care se ghemuiesc în vârful copacilor aceste mari antropoide
şi cum e posibil să ai în junglă, un somn nocturn confortabil.
Resincronizat tradus şi adaptat de o persoană de bineee, pentru MVGroup.
Subtitrat de Red Bee Media Ltd
E-mail subtitling@bbc.co.uk